DOBA BAROKA

Vzhled hřbitovů se v době renesance a baroka nijak nelišil od stavu, který jsme si popsali ve vrcholném středověku. Jen přibyl ještě jeden prvek, a to hodně drastický: hromadné hroby chudiny, kterou nejvíc decimovaly epidemie moru, a také hlad. Obří jámy, které zůstávaly až do naplnění otevřené, těla tam byla přinášena každodenně a jen v noci je hrobníci zasypávali slabou vrstvičkou hlíny. Do jámy se vměstnaly až stovky těl, pak se jáma zasypala a jinde se vyhloubila nová. Ve velkých městech takové jámy nakonec fungovaly neustále, nejen při epidemiích. (Z filmu Amadeus víte, že v takovém chudinském velehrobě skončilo i tělo skladatele Mozarta).

Nicméně v 18. století se už na hřbitovech začínají objevovat první náhrobky. Jsou to zprvu kamenné desky položené na hrob ***OBR***, které silně připomínají náhrobníky v kostelní podlaze. A na čestných místech hřbitova, která jsou především u stěn kostela a pak podél ohradní zdi (jako by hledaly oporu), vyrůstají první vertikální (svislé) náhrobky v barokních tvarech 

Pokud se týká pohřbívání v chrámech, tak to bylo v pokročilém 17. století a zejména pak v 18. století už většinou omezeno jen na chrámové krypty. V 18. stol. byla totiž většina starších kostelů buď pronikavě barokně přestavěna, nebo úplně nahrazena barokními novostav- bami. Při této barokizaci se už nepočítalo s podpodlahový- mi hroby a náhrobníky (= protože neustálé rozkopávání po- dlahy kvůli novým hrobům už bylo nemyslitelné), ale budovaly se klenuté podzemní prostory - krypty - s jediným zabezpečeným vstupem. A tam se pohřbívali lidé, kteří na to měli. O baroku můžeme taky říct, že je to první období, kdy byly ve velkém likvidovány staré náhrobníky (gotické, rene- sanční) - právě při zmiňované barokizaci kostelů.  

Baroko mělo zvláštní vztah k fenoménu smrti; dá se mluvit přímo o fascinaci smrtí. Pohřební obřady bohatších lidí byly strojeně pompézní. Nebývalé obliby dosáhlo v baroku zpodobňování tzv. "tance smrti". Tenhle výjev s kostlivci zmocňujícími se různých lidí v tanec smrti, je znám už od 15. století, kdy obrovské pandemie nemocí kosily lidi v mnohatisícových počtech, ale v baroku se uplatnil nejvíc   (viz Kuks,   z MTŘ muzejních sbírek). 
 
Na barokních náhrobcích prakticky nikdy nechybí lebka, hnáty, někdy i červi - to všechno jsou prvky pro až cynické vyjádření pomíjivostí života a tzv. "ošklivé smrti".
S tím souvisí i nový přístup ke kostem v kostnicích. Jednak byl požadavek, aby kosti "byly vidět", aby připomínaly po- míjivost života. A druhý aspekt vychází z barokního smyslu pro uspořádanost a zdobnost. Právě v pozdním 18. století začaly být kosti v kostnicích tříděny a všelijak sestavovány do efektních instalací (kostnice v Sedlci u KH - konec 19. století, Zdislavice - 1772).

V barokní době ojediněle vznikly i kompozičně a umělecky hodnotné hřbitovy - ve Střílkách (Kroměřížsko, 30. léta 18. století) anebo u Ždáru nad Sázavou ("Dolní hřbitov", po roce 1710, původně jako morový). 
Pro 18. století je typický i jeden psychologický jev - strach z pohřbení zaživa, který občas přerůstal až v hysterický děs. Na vině byl pradávný zvyk pohřbívat zemřelé ještě tentýž den, nanejvýš 24 hodin poté, co zemřeli (a pravdou je, že v ojedinělých případech mohlo jít o zdánlivě zemřelé).