Náhrobník prošel v období 13. až 17. století zajímavým vývojem a protože to je sepulkrálie, kterou v nejednom historickém kostele a na hřbitově můžeme vidět dodnes, neškodí si o ní povědět něco víc.
Nejstarší náhrobníky byly takzvaně "němé". Kamenná deska měla na líci pouze symbol křesťanství - kříž, šlechtické náhrobníky pak nejčastěji meč a postupně se zdokonalující heraldická znamení. Náhrobníky církevních osob často nesly vyrytý obrys postavy.
Příklad malého náhrobníku z venkovského prostředí, asi počátek 15. století 

Poměrně rychle se náhrobník ustálil v podobě opracované obdélné desky ve velikosti člověka (respektive hrobové jámy), po obvodu s nápisem. I textový obsah byl postupem doby sdílnější. Původně bývaly uvedeny jen zbožné formulky, jméno a datum úmrtí, v 15.- 16. století se přidává uvedení věku zesnulého a rodinné vazby.
V 16. století se uznání a ekonomické moci domohl i měš- ťanský stav. Hrdí měšťané se snažili napodobovat zvyklosti šlechty. Včetně pohřbů. Exponenciální měrou proto přibývají měšťanské náhrobníky s vytesanou reliéfní postavou zemře- lého, a tzv. merkou (= značka řemeslného cechu, k němuž zemřelý patřil). V 17. století nastává zajímavý jev: ustupuje se od figurálního vyobrazení a plochu desky stále více plní text.  

Na konci 16. století, kdy už ve většině kostelů nebylo v podlaze žádné volné místo, se náhrobníky vkládaly i svisle do zdí. Bezprostředně tak už neoznačovaly hrob. Příklad takového náhrobníku (z M.Tř.): Hans Littwitz  Vertikální náhrobníky poznáte celkem snadno - jsou v dokonalém vysokém reliéfu (stěží si je možné představit, že by byly naležato v podlaze, neboť by se po nich prakticky nedalo chodit!, ani stát na nich) a postavy jsou vypodobněny ve zcela přirozených pozicích vestoje. Postavy z ležatých náhrobníků mají ruce zbožně sepjaty na hrudi - jako ležící mrtví.  

epitaf*** Náhrobníku je zdánlivě podobný epitaf. (řec. epitafeios = k hrobu příslušející = myšleno zejména pohřební řeč oslavující zemřelého)
Vyskytují se společně, ale nejsou totéž. Epitaf vznikal ještě za života dané osoby, neoznačuje hrob, ale připomíná potřebu konat za zemřelého zádušní bohoslužby a vyzývá k přímluvné modlitbě za duši mrtvého.

Souvisí to s římskokatolickým pojetím očistce. Očistec není v křesťanství odpočátku, ale tuhle představu prostoru, který není ani peklem, ani nebem, kde setrvávají duše zemřelých "ne úplně zlých" a zase "ne úplně dobrých" a procházejí tam bolestným "očišťováním" od hříchů v ohni, tak ta se formo- vala od časů Řehoře I. delší čas, zhruba do 12. století. V podstatě říká, že žijící mohou zbožností, skutky a přímluvný- mi modlitbami duši v očistci pomoci. Tuto představu ale nesdílí většina protestantských církví, zejména luteráni a kalvinisté, proto se epitafy podle obou hlavních konfesních skupin - katolické a protestantské - liší. U nekatolických epitafů byl kladen velký důraz na nápisovou složku, biblické citáty či odkazy. Pro evangelíka to mělo "didaktický" (naučný) význam, aby věděl, jak má svůj život bohabojně prožít, pro- tože po smrti se s jeho hříchy nedá nic dělat. Katolické epitafy zdůrazňují nutnost pravidelných přímluvných modli- teb a obvykle je na nich výjev, kde klečící zemřelý (často s rodinou) prosí vkleče Ukřižovaného Krista, Pannu Marii a svaté patrony za přímluvu. 

Texty epitafů často se obracejí přímo na čtenáře, vyzývají jej, aby se za zemřelého pomodlil - takže předpokládají, že čtenář je gramotný, může a umí číst.

Renesanční 16. století je doslova možné popsat jako století epitafů, které nejsou jen kamenné, ale i závěsné (tj. umělecky řezané ze dřeva) nebo malované na zeď. V průběhu 17. století už ale počty nových epitafů výrazně klesají.