V průběhu 13. století v českých zemích (a obecně v Evropě) výrazně narostl počet obyvatel, rozběhla se usilovná kolonizace (osídlování) do té doby liduprázdných podhorských a horských oblastí a byla dobudována základní síť farností. Každá farnost měla svůj hřbitov u kostela. Můžeme klidně říct, že neexistoval farní kostel bez hřbitova a hřbitov bez kostela. Každý pokřtěný farník měl právo (a taky povinnost!) být pohřben na hřbitově své farnosti.

Hřbitov byl vysvěcen, čímž byl jeho prostor vyjmut ze světského vlivu a dán pod právo církevní, de facto do ochrany samotného Boha. Hřbitov byl vymezen, oddělen od ostatního světa - plotem, zdí.
Mluvil jsem o tom, že lidí ve střední Evropě výrazně přibylo. Tím, že byl vrcholně středověký hřbitov vysvěcen a ohraničen, byla jeho kapacita omezená, pevně daná. A to si vynutilo oproti dřívějším pohřebištím jednu zásadní změnu: řadové pohřbívání se změnilo na etážové. Nebyla to rozhodně změna k lepšímu, ale byla to nutnost. Hroby se prostě musely recyklovat. A docela rychle.
Porušování starých hrobů novými se tím dostává do rozporu s církevní teorií - už starodávný zákoník Lex Salica (= sálských Franků) z počátku 6. století totiž stanovil, že každý má právo na pohřební místo, které nesmějí zabrat žádné mladší hroby. Podobně koncil v burgundském městě Mâconu (výsl. nezněle: Mekun) v roce 585 zakázal ukládat jedno tělo na druhé.
 
Doba na rozložení těla byla ve středověku počítána na 3 roky (dnes minimálně 10 let, místně 20 let). To je málo a tak hrobníci při kopání hrobu nacházeli plno kostí. (Kniha hodinek, 15. století) A muselo se řešit, co s nimi.
Menší kosti se daly do uzlíčku k nohám nově pohřbeného, pro velké kosti (lebka, kosti stehenní, holenní, lopatky) se buď vyhloubila v odlehlé části hřbitova ukládací jáma, nebo se vhazovaly do kostnic. V jednodušším řešení se využily krypty pod kostelem, v náročnějším řešení se kostnice budovaly jako samostatné stavby
V teplejších krajích v Podunají se už v románské době stavěly kaplové kostnice - karnery.
/novolat. carnarium -- něm. karner -- franc. charnier/
Karner měl podobu rotundy, byl tedy kruhového půdorysu, ale co je důležité - byl dvojpodlažní. Ve spodním podlaží, zahloubeném pod úroveň terénu, byla kostnice, v horním podlaží byla kaple    
V západních zemích (Francie, Flandry, ...), snad proto, že byly chladnější a větrnější, se místy uplatnila ochozová carnaria. Pro představu: z pařížského hřbitova Neviňátek  (vysušování  ;  možná analogie u nás: Mor. Třebová)

Celkově vzato nebyl středověký hřbitov nikterak vábný prostor. Dobové písemné prameny často konstatují, že se na hrobovém prostranství semtam povalovaly kosti. Vrcholný středověk - kvůli rychlé recyklaci hrobů - úplně rezignoval na označování hrobů náhrobními kameny. Jen by hrobníkům překážely v práci. Ze stejného důvodu byly na středověkém hřbitově nemyslitelné vzrostlé stromy. Nebyla doba pro nějaký individualismus; křesťanská věrouka beztak považovala všechny mrtvé jen za anonymní společenství čekající na vzkříšení a Poslední soud.

Hřbitov nevyhlížel vůbec vábně - a přesto to nebylo opuštěné místo. Jelikož šlo o území vysvěcené, kde platilo církevní právo a tedy i právo církevního azylu, uchylovali se sem před světskou spravedlností různé pronásledované osoby, a mohli tu pobývat i dlouhý čas (z pozdější doby: film "Angelika, markýza andělů"). Co je ale pro nás dnes překvapující, jsou zmínky o tom, že hřbitov býval ve vrcholném a pozdním středověku dobách místem veřejného ruchu, zvlášť když byl kostel se hřbitovem součástí rynku - potom se i tady obchodovalo, uzavíraly tržní smlouvy, pořádaly lidové zábavy (někdy i dost nevázané!) a podobně. Středověk byl dobou plnou paradoxů...

Kdo nemohl být pohřben na hřbitově? Obecně lidé nepokřtění a hříšníci z církve exkomunikovaní, tedy:
  - popravení zločinci
    - sebevrazi
      - osoby viněné z čarodějnictví
        - osoby usmrcené na lovu nebo při turnajích
          - náhle zemřelí tuláci, neboť u nich většinou nebylo známo vyznání a trestní minulost
            - kacíři, jinověrci (Židé, věřící reformních církví, například českých bratří)
Dělo se tak protiprávně, jak dosvědčuje právní kniha Ctibora Tovačovského z Cimburka, podle níž byli kněží na Moravě, ať římské či kališnické církve, povinni křtít i pochovávat farníky bez ohledu na jejich vyznání. Podobné tomu mělo být i v Čechách po uzavření tzv. kutnohorského náboženského míru roku 1485. Ve skutečnosti tomu bylo často jinak - jak ze strany katolíků, tak i utrakvistů.