Slované věřili v posmrtný život duší právě tak jako Řekové a Římané.

Pohřební obřad u Slovanů spočíval ve spalování zemřelých, po spálení byly pozůstatky sesypány do nádob - uren. Ty byly ukládány do jam v zemi, později nad nimi byly vršeny mohyly, které tvořily často celá pohřebiště - mohylníky. (Jedna taková velká mohylová oblast je ve východních Čechách). V mohylách se postupně stále častěji objevují pohřby kostrové - a to ještě dříve, než se plně prosadilo křesťanství.

Na území Sasů porobených Franskou říší spalování mrtvých úplně zakázal císař Karel Veliký ediktem vydaným na koncilu v Paderbornu (785), za porušení hrozil trest smrti. V karolinském zákoníku z téže doby (Capitulatio de partibus Saxoniae) je taky obsažen zákaz pohřbívat pohansky pod mohylami a naopak nařízeno ukládat těla na církevních hřbitovech.  

Na velkomoravských sídlištích (hradištích, či hradištních městech) jsou už hroby seskupeny kolem prvních kostelů. Vezmeme-li třeba za příklad důkladně prozkoumané Pohansko, u kostelů jsou zřejmě pohřbeny výše postavené osoby (elita) nebo válečníci padlí v boji. Kostry mají totiž vesměs známky smrtelných zranění. Našly se ale i pohřby skupinek lidí přímo mezi shluky stavení (= skupinová pohřebiště, kolem jednoho dominatního pohřbu, nejspíš důsledek silných rodových vazeb). Běžné obyvatelstvo bylo ale dál pohřbíváno na pohřebištích mimo sídelní areály. Tady je pozorovatelný jeden jev - a to postupná tendence uspořádávat jednotlivé hroby do řad (= cca od konce 9. století). Tak vznikají vývojově pokročilejší řadová pohřebiště.