Také první křesťané pohřbívali své mrtvé v podzemních katakombách (známé jsou např. Kalixtovy katakomby s hroby mnoha papežů) mimo města.

Křesťané v císařském Římě překonali mnoho vln pronásledování a své mučedníky chovali v posvátné úctě (definice mučedníka = je to křesťan, jehož víra byla natolik pevná, že ji nezlomily ani kruté praktiky mučení a smrt).
Ostatky těchto mučedníků, prohlášených za světce, byly pak druhotně pohřbívány v tumbách oltářů a kryptách křesťanských bazilik. Běžní křesťané pojali přesvědčení, že pokud oni sami budou pohřbeni co nejblíž hrobům světců, po vzkříšení v den posledního soudu budou pod světcovou ochranou a přímluvou. Odtud pramení touha být pohřben "ad sanctos" (= ke světcům). Znamená to přemístění pohřbů ke kostelům a vznik hřbitovů.
Církev tento proces podporovala a de facto nařídila, že hřbitov – coemeterium – je místem, kde má každý pokřtěný věřící právo a zároveň povinnost být pohřben.

Protože se ale křesťanské svatyně stavěly přímo v místech osídlení, dostalo se takové pohřbívání do rozporu s letitým římským nařízením o zákazech pohřbů intra muros (uvnitř hradeb). Tento zákaz zrušil po právní stránce Codex Iustinianus vydaný v 1. třetině 6. století.