No a z 20. století bych už vypíchl jen dva momenty, myslím si že podstatné.
Tím prvním je prosazení pohřbu žehem (kremace, cinerace). Návrat spalování po tisícovce let, teď ale technologicky na výši. V krematoriích. První krematoria v Evropě byla postavena v italském Miláně (1876) a německé Gotě (1878), ale vládci přísně katolického Rakouska-Uherska se zavedení kremací urputně bránili, takže první krematorium u nás, postavené v roce 1917 v Liberci, nedostalo povolení a bylo dokonce úředně zapečetěno. K první kremaci se mohlo přikročit až v památný den 28. října 1918  
O spalování zemřelých byl zájem ze strany stoupenců Společnosti pro spalování mrtvol (založena v Praze 1899), spolku Krematorium (vznik 1909) a vídeňského Die Flamme, který podporovali zejména němečtí liberálové. Zájemci o kremaci, můžu-li to tak říct, se po smrti museli dát zpopelňovat v krematoriích v Německu, což bylo z mnoha důvodů, hlavně dopravních, složité a nákladné. Příklad můžu ukázat zase z moravskotřebovského hřbitova. 
V nově vzniklém Československu povolil kremace po právní stránce až zákon č. 180 z 1. dubna 1919. Jako zajímavost můžu ukázat, jak byly zákony tehdy stručné a jasné (2 paragrafy) 
prováděcí nařízení vlády RČS číslo 517 z 18. září 1919 (20 paragrafů)
inovovaný zákon č. 464 Sb. z. a n. ze 7. prosince 1921 "O pohřbívání ohněm", k němu vládní nařízení ze dne 9. října 1923

Ve 20. století se u náhrobků a pomníků prosadily umělé typy kamene a teraco na bázi cementu. Umění náhrobku každopádně zaznamenalo úpadek, umělecká kvalita náhrobků ustoupila uniformizaci, nebo v některých případech naopak módnosti až kýčovitosti. A protože moje přednáška o vývoji hřbitovů končí, můžu téma poněkud odlehčit ukázkou bizarního novodobého náhrobku A také kuriozitou z Českého Brodu ***OBR***: na náměstí jsou zde dvě pohřební služby - majitelé Kos a Žížala.