A dostáváme se do 19. století.
Zrekapitulujme si zásadní změny, které přinesla poslední třetina 18. století a série tereziánských a josefinských reforem. Hřbitovy jsou v podstatě sekularizovány, aspoň v tom smyslu, že od josefinských reforem jsou odloučeny od kostelů, zřizuje je stát podle svých předpisů a dohlíží na jejich hygieničnost. Samotné pohřby se ale po smrti Josefa II. vracejí do pravomoce církve, jako veřejný náboženský úkon.
Hřbitovy se stávají místem konkrétních lidí se jmény a osudy, vepsanými do náhrobků. Místem procházek, tichých návštěv a rozjímání.

Jestliže se hrobová místa stávala vlastnictvím (nebo pronájmem) rodin, vyplývala z toho i nová práva a povinnosti, například péče o hrob.
Zatímco náhrobky z doby klasicismu byly z ušlechtilých kamenů, sochařsky zpracované a pro patřičně drahé, takže si je mohli dovolit jen ti opravdu nejzámožnější, tak v 19. století se objevil materiál, který umožnil pořídit náhrobek i středním a chudším vrstvám. Tím materiálem byla litina. Některé železárny (například Hořovice, Rokycany, Blansko, Hlubočky nebo hornoslezská Hlivice) se na uměleckou funerální litinu specializovaly a sériově produkovaly zejména litinové kříže v prakticky nepřeberné škále tvarů. Zájemci už si mohli vybírat z katalogů.
Kolem poloviny 19. století tak kříže (litinové, u nejchudších lidí dřevěné) hřbitovy doslova zaplnily. Kříž jako tvarová forma náhrobku je sice znám už z barokní doby, nebyl ale tehdy vůbec tak častý, jak bychom možná čekali. Teprve 19. století je doopravdy stoletím náhrobkových křížů. 
Z obrázku vidíte, že stromy se do poloviny 19. století na hřbitovech ještě nijak zvlášť neprosadily. A to i přesto, že už v osvícenství se objevovaly názory, že hřbitov by měl mít vzhled parku. Kopečkové hroby byly jen travnaté, nanejvýš porostlé brčálem barvínkem a břečťanem, někde mohl růst i jalovec. Konkrétně v Mor. Třebové se aleje stromů podél hřbitovních pěšin vysazovaly až v roce 1848, respektive po roce 1865, kdy byl ve městě založen kostelní konkurenční výbor. 
Zdobení hrobů věnci se rozšířilo až od 80. let 19. století; do té doby se věnce mohly dávat na hroby jen těm lidem, kteří zemřeli za svobodna. Květinové zdobení hrobů se rozšířilo až po 1. světové válce.

Říkali jsme si, že Josef II. zakázal pohřby do kaplí souvisejících s kostelem. Protože to nejbohatším rodinám docela vadilo, vymyslela se oklika: a to přenést kaple od kostela přímo na hřbitov. A tím vznikají menší či větší rodinné pohřební kaple s hrobkami, které můžeme na řadě hřbitovů vidět dodnes. 
V 19. století vznikají i nové, zcela specifické hřbitovy: cholerové (pozn: hromadná morová pohřebiště známe už z předchozích dob, ta ale obvykle neměla ráz udržovaných hřbitůvků) a vojenské (to tam, kde byly umístěny velké vojenské posádky, vojenské nemocnice anebo válečné lazarety).   

Na konci 19. století je už na hřbitovech jasně patrné takové to obligátní "rozevírání nůžek" mezi obyvatelstvem měst. Buď jsou vidět nákladné hrobky továrníků, podnikatelů, lékařů a podobných vlivných lidí, nebo nuzné dřevěné a litinové kříže chudších. Skoro nic mezi tím.