A jak tedy vlastně hřbitovy v epoše klasicismu (tj. kolem pře- lomu 18./19. stol.) vypadaly?   ---TEXT--- 

Největší změna spočívá v tom, že filozoficky se osvícenství vymanilo z tradičního křesťanského pojímání zemřelých jako anonymního společenství čekajícího na slavné vzkříšení a Poslední soud, a naopak prosadilo individualismus. Takže jsou teď zaváděna individuální a už poměrně stálá hrobová místa, podle úvahy "každý zemřelý má právo na svůj vlastní hrob".

S označováním hrobů už to tak jednoznačné nebylo. Aspoň tedy zpočátku, v době Josefa II. Chladný pragmatismus byrokratů určil dobu na rozklad těla na 9 let, hroby měly bý přesně evidovány a řazeny postupně vedle sebe, aby bylo jasné, kde se takříkajíc už "uvolňuje místo". Takovému mechanickému recyklačnímu postupu ale byly na obtíž náhrobní kameny (náhrobky), které by se musely namáhavě odstraňovat. V úředním nařízení z Vídně z roku 1788 směrovaném na guberniálního prezidenta Chotka se mluví přímo o "zlozvyku kladení náhrobků". Hrabě Chotek měl zařídit, aby se všechny náhrobky na hřbitovech likvidovaly, a že přípustné jsou maximálně ty na hřbitovní zdi. 
***OBR*** 

Tento extrémní postoj ale neměl šanci. A to proto, že kolem přelomu 18. a 19. století, v době citově založeného romantismu, se ujal zvyk truchlení na hrobech - jev do té doby neznámý. Takže pozůstalí naopak chtěli, aby hroby  jejich blízkých byly identifikovatelné a pokud možno jedinečné. Z nápisů na náhrobcích je dokonce zřejmé, že pozornost se přesouvá od samotného zemřelého spíš na ztrátu, bolest a žal pozůstalých ---TEXT--- (tzv."pomníky lásky": "Tvůj osten, smrti, zasáhl srdce skvělé ženy / ach, jak brzy ji obklopila temnota hrobu / nevýslovná je bolest manželova / a nářek dětí se rozléhá široko daleko". Josefa Jesserová, +1818) 

---TEXT--- Smrt v době osvícenství a romantizmu už není "ošklivá", nemá dřívější podobu ohyzdného kostlivce, ale je tajemná, důstojná (= ideál "krásné smrti"). Na náhrobcích doby klasicismu, uměleckého směru, který se inspiruje antikou, je smrt personifikována mladým krásným tělem "génia smrti" (od pozdějšího anděla génia smrti poznáte podle toho, že nemá křídla). Jinak klasicistní náhrobky užívají celý repertoár antických motivů: obelisk, stélu, edikulu, vázu, sloup (často zlomený) a také figury (např. plačící žena - "plačka"), které jsou často alegoriemi, personifikacemi různých duševních nálad. Prostor hrobu se začíná vymezovat kamennými obrubami. Ale stále ještě platí, že náhrobky se spíš řadí podél stěn kostela, podél ohradní zdí, kolem centrálního kříže nebo lemují hlavní pěšiny.