Aby Marie Terezie této hysterii zamezila, vydala za své vlády několik významných dekretů, mj.
- dvorský reskript z roku 1756
jímž se prodloužila doba od úmrtí k okamžiku pohřbu na minimálně 48 hodin
- nařízení z 1. srpna 1766  a  dvorský dekret z 30. března 1770
jimiž se nařizovalo v hlavních městech povinné lékařské ohledání zemřelých (všech, bez výjimky!); všeobecně toto vstoupilo v platnost až roku 1774 
- dekret ze 7. března 1771 
říká, že zemřelí až do doby pohřbu nesmějí být vystaveni v domech nebo kostelech, ale skladováni na hřbitovech v nově zřizovaných márnicích. (Přesnější nuance pro podobu a fungování márnic - Todtenkammer, Leichenkammer - dalo nejvyšší nařízení z 22. prosince 1796). 

Otázka je, jestli to vše nepocházelo spíš z hlavy Josefa II., který byl od roku 1764 císařovniným spoluvládcem. Josef II. je obecně považován za osvícenského panovníka, i když jeho osvícenství nebylo ani tak filozofické a humanistické, jako spíš extrémně racionalistické a absolutistické.

Za Josefovy vlády (sám vládl 10 let, 1780-90) byl vydán zásadní dvorský dekret z 23. srpna 1784 - důkladně formulovaný předpis o pohřebnictví. Popisoval vše, co se má dít se zemřelým od okamžiku smrti až po pohřeb. Některá nařízení byla natolik novátorská (pohřbívání v pytlích s pomocí "erární" rakve s výklopným dnem), že ve veřejnosti vyvolala bouři odporu, a konkrétně toto nařízení bylo po pouhých 5 měsících účinnosti (24. ledna 1785) odvoláno.
Obsáhlý dekret dále nařizoval rušení hřbitovů uprostřed měst a obcí. Pohřbívat se mělo jen na nových hřbitovech, vzdálených minimálně čtvrt hodiny pěší chůze od posled- ních obydlených stavení. Tohle nařízení bylo prospěšné nejen ze zdravotního, ale i estetického hlediska: teprve teď byla církev donucena uzavřít hřbitovy, které se leckde nacházely i na náměstích! 
 (Plzeň, hřbitov okolo chrámu sv. Bartoloměje, zaniká 1799, kdy zbořena i jeho zeď; Opava, hřbitov u chrámu Nanebevzetí P. Marie, uzavřen a likvidován 1796). Plošný odsun VŠECH hřbitovů se ale ukázal jako nereálný (zvlášť na venkově) hlavně z finančních důvodů, takže leckde se nám hřbitov okolo kostela uprostřed obce dochoval dodnes.

Součástí josefských nařízení byl i definitivní zákaz pohřbívání do kostelních krypt a kaplí spojených s kostelem (výjimku dostali jen vysoce postavení duchovní - od biskupů výš - a vysoká šlechta).

Na druhou stranu vzato - hřbitovy odteď ztrácí status veřejného prostoru, jsou vytěsněny mimo sídla, jsou izolovány zdí, získávají nádech nepatřičnosti a jakési tajemnosti.