Římané  pohřbívali své mrtvé dvojím způsobem:
- inhumačně, tedy do země (toto zřejmě pod vlivem kultury Etrusků)
- spálením na hranici (přičemž na počátku republikánského období platil zvláštní obyčej, že alespoň malá část těla musela být uložena do země)

Pohřebiště významných osobností bylo na Martově poli (Campus Martius).
Prostý římský lid měl nejprve pohřebiště na Esquilinu (Esquilinus = jeden ze sedmi pahorků města Říma, kde stál chrám bohyně Libitiny s posvátným hájem). Později, když se zástavba Říma rozšířila až sem, bylo podle zásady -extra muros- pohřebiště přeloženo za hradby a na původním místě byly zřízeny Maecenatovy zahrady.

Zákony 12 desek (Leges duodecim tabularum, polovina 5. stol. př. Kr.), konkrétně 10. deska, totiž nedovolovaly pohřby ve městech, vždy jen za hradbami (extra muros). Bylo tomu jak z hygienických, tak i náboženských důvodů. 

Postupem doby si Římané oblíbili pohřbívání těl v katakombách. Jsou to pohřebiště v podzemních chodbách vyhloubených do měkkých hornin, i ve více patrech. Ve stěnách byly výklenky, kam se ukládala těla zemřelých, výklenky se pak uzavřely deskami, na nichž bylo jméno a věk zesnulého. Katakomby byly pohanské, židovské a křesťanské.

Spálené pozůstatky se ukládaly do uren a ty pak do hrobů nebo hrobek. Bohatí a významní lidé si nechávali stavět monumentální hrobky a mauzolea podél hlavních (konzulských) silnic vedoucích z Říma. Například slavná Via Appia byla lemovaná hrobkami do vzdálenosti mnoha mil  

Pro uložení uren prostého lidu, propuštěnců a oblíbených otroků vymysleli Římané výklenková úložiště - kolumbária.